Az imádság
Imádság: Istenem mennyei Atyám, amikor most a te nevedben vagyunk együtt, kérünk, hogy taníts bennünket imádkozni. Add, hogy az imádságainkon keresztül valóban közelebb kerülhessünk hozzád. Imádságon keresztül áldjunk és magasztaljunk téged, keressük a te akaratodat, vezetésedet. S így vigyük eléd kéréseinket, tudva azt, te tudod a legjobban, hogy nekünk mire van szükségünk. Hiszen te jobban ismersz bennünket, mint mi önmagunkat. Mi vagyunk a teremtmények te pedig a teremtő. Te vagy az Atya, mi pedig a gyermekek. Ámen!
Ki az közülünk aki ne imádkozna? Bizonyára itt mindannyinknak vannak tapasztalatai az imádsággal kapcsolatosan. Amikor imádkozunk Istennel beszélünk. Ezt a gyerekeknek is ilyen egyszer módon mondjuk, és azt gondolom nem kell ezt bonyolultabban mondani a felnőtteknek sem. Az imádság Istennel való beszélgetés. Illetve a beszélgetés egyik fele, hiszen az imádságon keresztül én szólítom meg Őt, Ő pedig Igéjén keresztül válaszol, vezet. Éppen ezért nagyon fontos, hogy elcsendesedésünkben Igét is olvassunk.  
Hadd kezdjem egy személyes történettel. Gyermekkoromban otthon lefekvés előtt azt gondoltam, hogy nekem imádkoznom kell és miután lefeküdtem elkezdtem magamban mondani az összes imádságot, melyet ismertem kívülről. Elmondtam a Miatyánkot, a Hiszekegyet, az Én Istenem Jó Istenem…-t. Aztán másnap megállapítottam magamban: imádság közben elaludtam…nem emlékszem az Ámenre. Vagy megállapítottam azt, hogy a gondolataim újból és újból elkalandoztak mivel nem hangos szóval mondtam ki az imádságot, hanem csak gondolatban.  Az imádságot nem azért kell kimondani hangosan, mert Isten nem tudja a mi gondolatainkat. Isten tudja nagyon jól a mi gondolatainkat. Nem Őmiatta, hanem magunk miatt szükséges, hogy kimondjuk az imáinkat hangosan.  Mert a mi gondolataink cikáznak össze- vissza és nem tudunk gondolati szinten összpontosítani az imádságra. Amikor hangosan mondunk ki valamit, arra jobban tudunk koncentrálni. Amikor imádkozunk, koncentráljunk Istenre, figyeljünk Őreá. Mondjuk ki imáinkat hangosan. Persze a hangosan kimondott imáinkat is el lehet mondani, hadarni lélek nélkül. Ezért írta Luther Márton, hogy „a Miatyánk a legnagyobb mártír: olyan sokat kell szenvednie amiatt, hogy sokszor lélek nélkül és figyelmetlenül ledaráljuk, elhadarjuk.” Úgy teszünk, mintha imádkoznánk, közben talán csak a szánk jár, de a gondolataink egészen másutt vannak. Az elkezdett személyes történet úgy folytatódik, hogy a gyermekkori imádságaimat a középiskolában is folytattam. Ott Isten olyan szobatársat is adott, aki szintén imádkozott, de Ő hangosan tette mindezt, s legnagyobb meglepetésemre nem csupán a betanult imákat mondta, hanem a saját szavaival megfogalmazott, a minden napi, éppen aktuális hálaadásokat, kéréseket. Akkor tárult fel előttem, hogy bárki megfogalmazhat Isten előtt saját szavaival kéréseket, hálaadást. Emlékszem azt mondtam a szobatársamnak, hogy szerintem a leírt, megtanult imákat kell mondani, ez helyes Isten előtt. Ő meg azt kérdezte: te nem unnád meg egy idő után, ha neked valaki újból és újból nap, mint nap ugyanazt mondaná? Elgondolkoztam ezen és megállapítottam igaza van. Megunnám. A mindennapjainkban az élet hozza magával, hogy más és más dolgokért tudunk hálát adni, más és más öröm vagy bánat ér. De vajon az imádság csak arra való, hogy hálát adjunk örömeinkért és kérjünk? Erre is való, de az imádság ennél sokkal több!
 Az ember általában beleesik abba a hibába, hogy kéréseit sorolja és sorolja Istennek, aztán azt tapasztalja, hogy nem kapja meg. Mert a legtöbbször egyenlőség jelet teszünk az imádság és a kérés közé. Ha szükségünk van valamire, megyünk Istenhez és kérünk, ha nincs szükségem semmire, akkor nem is imádkozunk? Aztán vannak, akik megállapítják nincs is Isten, aki hallana, aki megadná, amit kérek. Igen, mert Isten nem egy automata. Nem olyan, mint pl. egy csoki automata gép, én bedobom a pénzt az automata meg kidobja a kért csokit. Akkor nem Isten lenne Ő aki ismer bennünket, aki tudja mire van szükségünk, hanem egy vezethető valaki. Isten nem megvehető, nem megvezethető és legfőképpen nem egy automata. Nem neki van szüksége arra, hogy vezessük és kéréseink sokaságával irányítsuk mire van szükségünk, hanem nekünk van szükségünk az Ő vezetésére, tanácsolására. Azt mondja az Ige: „Jól tudja a ti mennyei Atyátok, hogy mire van szükségetek, mielőtt kérnétek tőle.” Ő jól tudja, én sokszor nem jól tudom.     
Ő a teremtő, aki tehát tudja, hogy mire van a teremtményeinek szüksége.  Elsősorban arra van az embernek szüksége, hogy teremtményekből gyermekekké váljunk. Isten gyermekeivé kell lennünk. Az Ige azt mondja, hogy minden ember bünben születik és Istentől távol él. Isten azt szeretné, ha Atya és gyermeke közötti kapcsolat lenne újból közte és az ember között Jézus Krisztus által. Ahhoz, hogy valaki igazán tudjon, mondjam úgy, hogy helyesen tudjon imádkozni a mennyei Atyához először is gyermekévé kell lenni Jézus által. Van ugyanis képmutató imádság is. „Amikor imádkoztok, ne legyetek olyanok, mint a képmutatók, akik szeretnek a zsinagógákban és az utca sarkokon megállva imádkozni, hogy lássák őket az emberek…. Amikor pedig imádkoztok, ne szaporítsátok a szót, mint a pogányok, akik azt gondolják, hogy bőbeszédüségükért hallgattatnak meg.” Mt.6,5-7 
Csakis a gyermek tudja megszólítani apját úgy, hogy Atyám! Cseri Kálmán „Miatyánk” c könyvében olvastam a következőt: 
„Máig emlékszem arra, amikor először mondhattam azt egy idegen férfinak: apuka. Hogy vált ez lehetővé? Úgy hogy megszerettem a lányát, feleségül vettem, odaköltöztem hozzájuk és egy idő után apósom úgy szólt: ne Gyurka bácsizz engem, hanem ha akarod, szólíts úgy, mint a lányom. Én meg örömmel akartam és attól kezdve én is azt mondhattam: apuka! Mert a lányára való tekintettel fiává fogadott. Ez pontosan így van az Istennel való kapcsolatunkban is. Aki szereti Jézust, azt Isten Őrá való tekintettel gyermekévé fogadja. 
A heidelbergi kátéban ez olvasható: „Miért neveztetik Krisztus Isten egyszülött Fiának, ha mi is Isten fiai vagyunk? Azért, mert egyedül csak Krisztus Istennek örök, természet szerint egyetlen Fia, mi pedig őérette kegyelemből fogadtattunk Isten gyermekeivé.”
Helyesen csak az tud tehát imádkozni, aki Isten gyermekévé lett Jézus Krisztus által. A gyermeknek is ebben fejlődnie kell, tanulnia kell. Gondoljunk csak a tanítványokra, akik a Gecsemáné - kertben nem tudtak Jézussal együtt virrasztani és imádkozni, hanem elaludtak. Hála legyen Istennek, aki mindenben tanácsol bennünket abban, is hogyan imádkozzunk. Lk. 11,1-13  , Mt.6,9-13. A tanítványok ezt kérték Jézustól: taníts minket imádkozni.  Jézus erre ezt mondta tanítványainak: ti tehát így imádkozzatok…s figyeljük csak meg a miatyánkot. Jézus úgy tanított bennünket, hogy a 6 kérésből 3 Istenre vonatkozik. – szenteltessék meg a te neved, jöjjön el a te országod, legyen meg a te akaratod! S utána jönnek a mi kérések. A mi mindennap kenyerünket ad meg nekünk ma, bocsásd meg a mi vétkeinket, ne vigy minket kísértésbe, de szabadíts meg a gonosztól. S utána megint Isten dicsőítésével zárja az imádságot. Istennel kezdte s az Ő dicsőítésével zárta. S az imádságban megfigyelhető, hogy nem „én” kérések, hanem „mi” kérések fogalmazódtak meg. Azaz amikor imádkozol ne csak magadra és a te kéréseidre gondolj, hanem a másik embertársadra is.  A miatyánkból meg tanulhatjuk, hogy az igazi imádság alaphangja a bizalom és a tisztelet, középpontja pedig az Isten, s nem mi magunk. Az imádság Istenhez visz közel. Ezért imádkozott Jézus is. Az evangéliumokban azt láthatjuk, hogy Jézus mindig imádkozott, amikor csak lehetősége volt rá. Kora reggel, késő este és nap közben pl. egy-egy csodatétel előtt. Vajon miért kellett neki imádkoznia? Az Isten Fának, akinek adatott minden hatalom, mennyen és földön? Mire lehetett neki szüksége? Az Atyával való bensőséges kapcsolatra! Minden embernek erre van szüksége és Jézuson keresztül lehetséges is: a Teremtővel való bensőséges kapcsolatra. Az imádság ha belülről fakad és őszinte Isten előtti jelenlét, akkor hozzá visz közelebb.  Az Úrral lenni pedig a legjobb dolog a világon! Az Ószövetség az imádságra többször használja azt a kifejezést, hogy „kiöntötte szívét az Úrnak” Az imádságunk legyen mindig Isten előtti őszinte kiáltás, őszinte leborulás, őszinte hálaadás, őszinte csendes várakozás. Így öntsük ki szívünket az Úrnak imádságban. 
Megfogalmazódhat bennünk olyan kérdés, hogy az imádság egy bizonyos helyhez kötött dolog-e?  Szoktuk mondani, hogy a templom az imádság háza. Ami igaz is, de ez nem jelenti azt, hogy máshol ne lehetne imádkozni! Sőt! Nagyon is fontos, hogy tudatában legyünk, nem helyhez kötött dolog az imádság. Imádkozni mindenütt lehet. Akár villamoson, vagy buszra várakozva stb. Jézusról is azt olvassuk, hogy a legkülönbözőbb féle helyeken és időben imádkozott. Nagyon építő tud lenni és szükségszerü is azonban, hogy az embernek legyen egy megszokott csendes helye és órája, amikor és ahová el tud vonulni, hogy csendességet tartson és Istennel legyen közösségben.                      
Még egy dologról szeretnék beszélni ami sok-sok embert foglalkoztat. A meg nem hallgatott imádságról. A helytelen imádságok közül egyet említettem. Amikor az ember Istent úgymond egy automatának tekinti. Én bedobom a kérésem és várom, hogy te megadd. Hadd mondjak erre egy példát. Egyszer egy fiatal hölgy, aki hívőnek vallotta magát, azt mondta nekem: „Imádkozom azért, hogy teherbe essek, mert akkor, majd elvesz feleségül a párom” Hát mondtam neki adjál hálát azért, hogy még nem lettél terhes! Milyen kegyelmes az Isten! Persze Ő nem így gondolta, hogy jó hozzá az Isten, hanem azt vélte felfedezni, hogy Őt Isten nem hallgatja meg.  (Eddig nem foglalkoztam veled, mert hát ment az élet nélküled is egész jól, de most szükségem van rád, ha vagy, mert hát olyan probléma van előttem, amit nem tudok megoldani…kérlek segíts.) A „Ki nem ér rá imádkozni” c könyvben olvastam: 
-	Ha a kérés nem helyén való, Isten nemet mond.
-	Ha az időzítéssel van gond, Isten azt mondja, hogy várj.
-	Ha nálad van a baj, Isten azt mondja, hogy növekedj.
-	Ám, ha a kérés helyénvaló, az időzítés jó, és igazam van, Isten azt mondja, hogy rajta.
Az elsőre jó példa az előbb említett kérés. De a Bibliában is találkozunk ilyen kérésekkel. Még a tanítványok sem voltak ettől mentesek, mintahogyan mi sem vagyunk. Mt.17, 1-8-ban olvashatunk arról, mikor Jézus felment egy hegyre Péter, Jakab és János társaságában. Majd Péter azt kérte a Mestertől: „Jó nekünk itt lenni, építsünk itt 3 hajlékot neked, Mózesnek és Illésnek. Erre felhő árnyékolta be őket…” Bár szíve szerint ott maradt volna Péter és a többiek, mert olyan jó volt ott lenni, nem maradhattak ott, hiszen nem ez volt az Isten akarata szerint való. A másik bibliai történet egy sokkal nyilvánvalóbb helytelen kérés: Mikor Jakab és János anyjuk társaságában odamentek Jézushoz.  Anyjuk Jézus elé borulva ezt kérte: „Mondd, hogy az én két fiam közül, az egyik jobb kezed, a másik bal kezed felől üljön a te országodban.” Mt.20,21 Jézus természetesen visszautasította ezt a kérést. Vagy a Lk.9,51-56 ahol azt olvashatjuk, hogy Jakab és János szintén egy olyan kéréssel hozakodtak elő ami Jézus előtt nem volt kedves, sőt meg is dorgálta őket ezért! „Uram, akarod-e, hogy ezt mondjuk: szálljon le tüz az égből és eméssze meg őket?” Mindezt azért, mert egy samáriai faluban nem akarták befogadni őket éjszakára szállásra. Istenünk szerencsére túlságosan szeret ahhoz, hogy igent mondjon nem helyénvaló kéréseinkre.  
 A másodikra eszembe jutott szent Ágoston Augusztinus megtérése, akiért 20 éven át imádkozott hívő édesanyja Mónika. Húsz év alatt belefáradhatott volna az imádságba, és azt mondhatta volna, hogy elég volt, nincs aki hallja a kérését, de Ő nem fáradt bele, hanem, kitartó volt imádságában. Bizony van, amikor 20 évet kell várni egy-egy imameghallgatásra. Van, amikor még ennél többet is. Van, amikor valaki vagy valakik imádsága a következő generáció életében lesz áldássá. Isten bennünket arra is tanít, hogy tudjunk várni! Ez a mai embernek igazán nem megy. Nem akarunk várakozni sehol sem, most, máris, mindet akarunk. Gondoljuk csak meg: nem akarunk sorban állni, idegesít, ha a számítógép lassú és újra kell telepíteni, nem tudunk egyszerüen várni, várakozni. Pedig így advent felé közeledve nagyon is fontos üzenet az, hogy bizony várakozzunk csak! Várjuk Jézust vissza! Várjuk az Ő áldását, vezetését 
Ézs. 59,2 „A ti büneitek választottak el titeket Istenetektől, a ti vétkeitek miatt rejtette el orcáját előletek, és nem hallgatott meg.” 
„ha megtürjük a bünt életünkben, ne pazaroljuk lélegzetvételünket az imádkozásra, hacsak imádságunk nem bünvallás. Fogadjuk el az Úr bocsánatát és akkor meghallgat, ha kiöntjük neki szívünket.” Az imameghallgatás akadálya lehet az önzés is például. Jak. 4,3 „ Vagy ha kéritek is, nem kapjátok meg, mert rosszul kéritek: csupán élvezeteitekre akarjátok azt eltékozolni.” 
 A meg nem hallgatott imádság leggyakoribb oka az imádkozás hiánya. Amint Jakab írja: „Mégsem kapjátok meg azért, mert nem kéritek.” Hányszor esik meg az velünk, hogy valakinek azt mondjuk, hogy imádkozni fogunk érte. Aztán még ha gondolunk is rá időnként, alig imádkozunk érte. 
Szeretett testvérek kezdjünk el imádkozni! Engedjük, hogy Isten megvizsgáljon bennünket. Késszé tegyen az imádságra. Rámutasson büneinkre, így bünvallásra indítson. Rámutasson helytelen imáinkra, és formáljon nap mint nap, hogy imádságunk valódi Isten dicsőítés legyen. Kéréseink őelőtte kedvesek, hiszen tudja a mi mennyei Atyánk, hogy mire van nékünk szükségünk.